Metalopolis již 20 let pravidelně přináší informace a články převážně související s metalovou hudbou. Často však zavítáme i do jiných než metalových anebo vůbec hudebních oblastí a nezřídka tak nabízíme i obsah mimo hlavní záběr našeho webového magazínu.
Hluboký, temný les, vyvolávající v člověku úzkostné pocity už jen samotnou svojí existencí. A obyvatelé malého statku, jenž tu stojí někde uprostřed na úplné samotě, to zažívají snad každičký boží den. A sotvaže denní světlo, které je tady stejně prakticky neustále stíněno košatými větvemi stoletých velikánů, zajde noční tmou, stávají se tyhle pocity ještě naléhavějšími. Nečíhá tam v té temnotě kolem něco? Něco životu nebezpečného? A co když skutečně ano? Obyvatelé Hinterkaifecku, již zaniklého usedlosti v Bavorsku severně od Mnichova, by to tom jistě mohli mnohé vyprávět, tedy kdyby… mohli.
Páté studiové album brněnských INNER FEAR, přicházející po desetileté odmlce a s poměrně překvapivými změnami v sestavě kapely, přináší ucelený metalový zážitek pro milovníky temnoty a děsivých příběhů, založený právě na přesně sto let starých a dosud neobjasněných událostech, při nichž přišlo o život šest obyvatel zmíněného hospodářství. A, upřímně řečeno, dává to logiku, uvědomíte-li si, že momentálně nejústřednější postava skupiny, bubeník Martin „Marthus“ Škaroupka, jenž je zodpovědný za celý hudební obsah nové nahrávky, praktikuje autorské pokusy i v řadách slavných britských blackmetalistů CRADLE OF FILTH, a pokud si ho pořádně prohlédnete na některé z fotografií z poslední doby, má na sobě (s devadesátiprocentní pravděpodobností) tričko KING DIAMOND.
Album „Cäzilia“ vzešlo přesně z průsečíku všech zmíněných skutečností. Je to na něm patrné z každé maličkosti a z každého detailu, temným obalem a ilustracemi počínaje, přes textový koncept, jež vás krok za krokem provází celým tím záhadně tragickým příběhem, až po zatěžkaný, chmurný a zároveň ostrý metalový výraz, z pochopitelných důvodů ne nepodobný produkci právě zmíněných CRADLE OF FILTH.
Způsob, jakým se na albu pracuje s posluchačovými emocemi, tedy není ničím novým, jistě. Ovšem zároveň to není v rozporu s tím, jak velice solidně nahrávka působí a jak nabírá na intenzitě s každým dalším poslechem téměř sedmdesáti minut jejího, v nichž jako zvědavé dítko pronikáte hlouběji a hlouběji pod její tmavou a širokou pokrývku. Znamenitý je především zvolený pěvecký kontrast mezi příkrým murmurem Chymuse a čistým melodickým zpěvem slovenské hvězdičky Snovonne, jenž celému konceptu dodává skutečně dramatického lesku, a zejména první půlka alba je i díky tomu nabitá dějem a nechybí v ní i mnohé vysloveně silné a zapamatovatelné kusy.
Jako úvodní, album všedefinující „The Night“, po ní následující „The Farm“ s opravdu krásně mrazivým refrénem, podtrženým dokonale ilustrativním textem se závěrečným vydechnutím o prvních jarních čtyřlístcích a následným parádním kytarovým sólem slovutného Mikea Weada (jinak KING DIAMOND a MERCYFUL FATE samozřejmě) anebo třeba „The Voices“ s orchestracemi dokonale napodobujícími zrychlený, adrenalinem poháněný dech. Později v hracím čase, pravda, už INNER FEAR nejsou tak silní, ale naznačená sestava a koncept jim přesto s přehledem dovoluje dotáhnout album až do úspěšného konce, po němž ve vás zůstane hmatatelný dojem, že jste právě doposlouchali něco, s čím ještě rozhodně nejste hotovi.
„Cäzilia“ se tedy ze všech popsaných důvodů zcela jistě vymyká zavedeným domácím poměrům a už jen proto by se na ní mělo nahlížet především pochvalnou optikou. A samozřejmě, krom toho prostě nabízí pořádný kus epického heavy/black metalu, jaký neškodí v jakoukoliv dobou a bez ohledu na právě dominující metalový trend.
1. Once upon a Time
2. The Night
3. The Farm
4. The Voices
5. Maria
6. Footsteps in the Snow
7. A Man in the Forest
8. The Four Days
9. The Discovery
10. The Bodies
11. Cäzilia: The Sad Destiny
12. The End
Návrat k plnšiemu zvuku skreslených gitár na vlnách pohodovej melanchólie s charizmatickým vokálom funguje opäť dokonale. Nahrávka nabitá celým spektrom emócií s fantastickým zvukom exceluje vo všetkých rozmeroch post doom/rock žánru.
Metalcore vo veľmi šťavnatej podobe! Keith Buckley, frontman pradávnych a už žiaľ nefunkčných EVERY TIME I DIE a jeho nové pôsobisko v prekvapujúco výraznej forme. Toto sa podarilo v každom jednom ohľade.
Doposud jsem se s tvorbou libereckých spíše míjel a vlastně ani nevím proč. Ty ozvěny starších LVMEN, festival emocí a hůře definovatelná těžká atmosféra dělají z nahrávky pro mě velmi chutné sousto. Jdu se zavrtat pod její povrch => další poslechy nutné!
Stoner / doom / heavy metal tradičního ražení a s "čarodějnicí" za mikrofonem není už žádné unikum. Vlastně ním není ani nová deska amerických CASTLE. Přesto však nahrávka nabídne příjemnou společnost těžký kytarových riffů a (před)pekelných melodií.
Švédská rodinná kapela se příliš nenechává svazovat žánrovými mantinely. Minule to bylo laděno hodně do folku. „Lullaby“ oživuje taneční rytmy postavené na power metalovém podkladu. Opět velmi dobré, jen je škoda, že je to pouze singl.
Jude Law jako sebedestruktivní lovec amerických nácků v temném a tvrdě tenzním thrilleru podle skutečných událostí. Australan Kurzel se s tím nesere a ve filmu, který nejvíc připomíná Sicario či Wind River, zobrazuje zrůdnost i svůdnost US fanatismu.
Zasloužený trest pro ty, kteří Todda Phillipse pasovali na Spasitele komiksu. Nesoudržná slátanina selhává ve všech žánrech, o než se pokusí, svou naivitu každopádně skrývá agresivní temnou introspekcí, která je ještě legračnější než ten psychomuzikál.